נכנס אלינו לבית הכנסת יהודי שהתנצר ומצהיר בריש גלי שהוא מאמין במייסד דתם. האם יש עדיין עניין להניח עימו תפילין?
כשחל תשעה באב בשבת, יש שנוהגים לא לומר פרקי אבות באותה שבת, כיצד נוהגים בשבת הבאה? אומרים שני פרקים? או שממשיכים מהפרק שדילגו?
ברוך ה' אני חתן ורציתי לשאול האם מותר לי בימים של תשעת הימים לבחור מוצרי חשמל לבית יחד עם הכלה?
לעיתים מתעוררים חיכוכים בין העוסקים בעבודת השליחות, עקב טענה של אחד הצדדים ל"השגת גבול". מה הם הכללים ההלכתיים בנושא זה, וכיצד יש לנהוג כשיש חשש
נכנס אלינו לבית הכנסת יהודי שהתנצר ומצהיר בריש גלי שהוא מאמין במייסד דתם. האם יש עדיין עניין להניח עימו תפילין?
יהודי שהתנצר רחמנא ליצלן נחשב מומר שדינו כגוי[1], ואף שעדיין חייב בכל המצוות[2], מכל מקום כיון שכל עוד מאמין באותו האיש ובנצרות ממילא אינו מאמין בתורה ובמצוותיה, על כן גם אם יניח תפילין אין זו נחשבת מצוה כלל שהרי אינו מתכוון לקיים המצוה[3].
לכן קודם צריכה להיות ההשתדלות להחזירו לאמונה במצוות ה' ואחר כך לעודדו להניח תפילין ולקיים שאר המצוות.
[1] שו"ע יו"ד סי' ב ס"ה. שוע"ר סי' לט ס"א.
[2] תוספות פסחים כח, ב ד"ה כל ערל: "גבי בן נכר שהוא מומר כו' פשיטא שחייב לאכול מצה דהא חייב בכל מצות האמורות בתורה". שוע"ר סי' לט ס"א לענין תפילין: "ומומר ומסור כו' שהן מוזהרין עליה".
[3] ראה שוע"ר סי' תעה סכ"ח: "אכל מצה בלא כוונה שלא נתכוין לצאת ידי חובתו באכילה זו יצא ולא אמרו שכל המצות שעשאן שלא במתכוין דהיינו שלא נתכוין לצאת ידי חובתו בעשייה זו לא יצא ידי חובתו אלא במצות שאין בהן הנאת הגוף כלל כגון קריאת שמע (בסי' ס') ותקיעת שופר (בסי' תקפ"ט) ונטילת לולב (בסי' תרנ"א) וכיוצא בהן שכשלא נתכוין בעשייתן לשם מצוה לא קיים המצוה כלל שאינו אלא כמתעסק בעלמא ואין עשייתו נקראת עשיית מצוה אבל מצות התלויות באכילה כגון פסח מצה ומרור וכיוצא בהן כיון שיש בהן הנאה לגוף אף שלא נתכוין לצאת באכילה זו יצא ידי חובתו שהרי על כרחו נהנה הגוף מאכילה והרי זו נקראת אכילה ונמצא שקיים מצות האכילה".
מכאן למדנו שמי שלא מכוין למצוה אינו יוצא ידי חובה. ממילא אין שום ענין להניח איתו תפילין. אלא כמו שכתבנו בפנים יש להחזירו לאמונה וממילא יתכוין וממילא יצא ידי חובה. [ויש לומר שגם בגוונא דמצה, לא מדובר באדם שאינו מאמין במצות מצה, רק שלא התכוין לה באותו זמן, ועל זה כותב אדה"ז שכיון שנהנה יצא ידי חובה, אבל אם אינו מאמין בה כלל גם במצה לא יצא ידי חובה. וכן משמע בפשטות מדברי הר"ן המובא בדרכי משה הארוך או"ח סי' תעה אות ג, שמה שכתוב בגמרא ראש השנה דף כ"ח ע"א אנסוהו לאכול מצה יצא, היינו כשחסרה רק הכוונה לצאת, אבל כשחושב שזה אינו פסח או זו אינה מצה לא יצא. עיין שם. ויש לומר שנידון דידן שחושב שאין כאן מצוה כלל כל שכן שלא יצא].
יהודי שהתנצר רחמנא ליצלן נחשב מומר שדינו כגוי[1], ואף שעדיין חייב בכל המצוות[2], מכל מקום כיון שכל עוד מאמין באותו האיש ובנצרות ממילא אינו מאמין בתורה ובמצוותיה, על כן גם אם יניח תפילין אין זו נחשבת מצוה כלל שהרי אינו מתכוון לקיים המצוה[3].
לכן קודם צריכה להיות ההשתדלות להחזירו לאמונה במצוות ה' ואחר כך לעודדו להניח תפילין ולקיים שאר המצוות.
[1] שו"ע יו"ד סי' ב ס"ה. שוע"ר סי' לט ס"א.
[2] תוספות פסחים כח, ב ד"ה כל ערל: "גבי בן נכר שהוא מומר כו' פשיטא שחייב לאכול מצה דהא חייב בכל מצות האמורות בתורה". שוע"ר סי' לט ס"א לענין תפילין: "ומומר ומסור כו' שהן מוזהרין עליה".
[3] ראה שוע"ר סי' תעה סכ"ח: "אכל מצה בלא כוונה שלא נתכוין לצאת ידי חובתו באכילה זו יצא ולא אמרו שכל המצות שעשאן שלא במתכוין דהיינו שלא נתכוין לצאת ידי חובתו בעשייה זו לא יצא ידי חובתו אלא במצות שאין בהן הנאת הגוף כלל כגון קריאת שמע (בסי' ס') ותקיעת שופר (בסי' תקפ"ט) ונטילת לולב (בסי' תרנ"א) וכיוצא בהן שכשלא נתכוין בעשייתן לשם מצוה לא קיים המצוה כלל שאינו אלא כמתעסק בעלמא ואין עשייתו נקראת עשיית מצוה אבל מצות התלויות באכילה כגון פסח מצה ומרור וכיוצא בהן כיון שיש בהן הנאה לגוף אף שלא נתכוין לצאת באכילה זו יצא ידי חובתו שהרי על כרחו נהנה הגוף מאכילה והרי זו נקראת אכילה ונמצא שקיים מצות האכילה".
מכאן למדנו שמי שלא מכוין למצוה אינו יוצא ידי חובה. ממילא אין שום ענין להניח איתו תפילין. אלא כמו שכתבנו בפנים יש להחזירו לאמונה וממילא יתכוין וממילא יצא ידי חובה. [ויש לומר שגם בגוונא דמצה, לא מדובר באדם שאינו מאמין במצות מצה, רק שלא התכוין לה באותו זמן, ועל זה כותב אדה"ז שכיון שנהנה יצא ידי חובה, אבל אם אינו מאמין בה כלל גם במצה לא יצא ידי חובה. וכן משמע בפשטות מדברי הר"ן המובא בדרכי משה הארוך או"ח סי' תעה אות ג, שמה שכתוב בגמרא ראש השנה דף כ"ח ע"א אנסוהו לאכול מצה יצא, היינו כשחסרה רק הכוונה לצאת, אבל כשחושב שזה אינו פסח או זו אינה מצה לא יצא. עיין שם. ויש לומר שנידון דידן שחושב שאין כאן מצוה כלל כל שכן שלא יצא].
פה ניתן להקדיש.
תוכן